PŘÁNI PRSTENU

Jenou jeden sedlák oral na poli a jeho pole mnoho mu nepřineslo. K ničemu se nemoh dostat. Porád měl nouzi a nouzi.
Tu k němu přišla taková stará babička a poudala mu: „Pročpa že se tadyk tak bínně dřeš? Vem si sekyru a pusti se rouně tadyk do lesa a běž tak dlouho, až přídeš k takovy velikáncky jedli. U sekni i a z toho ti vypanne tvy štěsti.“
Sedlák šel, zal sekyru a pustil se do toho lesa. Jedli nalez, porazil i, a jak i porazil, tak z něj (!) vylít vorel. Ten vorel snes vejce a poudal mu: „To vejce ti bude tvy štěsti.“
Jach to vejce se rozpadlo, vykoulil se z něj prsten. Ten prsten že má přáni v sobě. Ale jenom jeno. Proto ať si dobře rozmyslí, aby to nebylo něco daremnyho.
Sedlák si ten prsten zal na prst a pustil se zas domu. Teď jak šel domu, dostal se přes jeno město a tam ho napadlo třeba se voptat zlatnika, kolik by mu asi za ten prsten chtěl dát. Tak to zlatnikoj ukazuje a ten řiká: „Ach, co takovej prsten! Takovejch prstenu já mám celej houf. Ty nemaj tak žánou cenu.“
	Ale von řiká: „Ale muj prsten, ten má cenu. To je prsten, kerej má přáni.“
Jak to ten zlatnik slyšal, tak zrouna se mu nabíd, že može u něj vostat na noc. S takovym prstenem ať se nevydává v noci na cestu. Že by mu to moh něhdo ukrást.
Sedlák byl ustalej, rád si tam vostal, nic zlyho ho nenapadlo. Zlatnik ale v noci mu prsten s prstu stáh a zasej mu dal takovej samej, ale inej, bez přáni. Ráno jak sedlák stal, vydal se na cestu a šel šťaslivcj domu, že má takovej pěknej, dobrej prsten. Diž přišel domu, tak manželce vo tom řikal.
	Manželka se těšila, parád mu namítala: „To a to bysme si mohli přát. To a to. Ten kousek pole bysme si mohli koupit.“
Von povidal: „Né, to pole si možeme tak jako tak koupit. Ale přáni máme v tom
jenom jeno. Jak jeno si přejeme, tak už pak potom víc nic nemáme.“
     Tak ďáli celej rok a tak im to přibejvalo šechno a bylo požehnany, že si mohli ten kousek pole sami ch tomu přikoupit.
	Teď vona řikala: „Moh by sis přát ňákej dobytek. Eště jenoho koně a ňákou krau.“
A von řikal: „To sou věci, co si možeme sami koupit. Ale přáni máme v tom prsteně jenom jenno. Pach by bylo konec. Takhle ho porád eště máme. Diž nám bude chodit nejhůř, tak si porád možeme něco přát.“
S tim přánim vostalo a rok zasej pracovali, do roka měli koně, měli eště víc krau, a tak se zmahali, zmahali, že za ňákej čas z něj byl dost bohatej sedlák.
Ted už byl ho ně starej, a ten prsten s tim přánim porád eště nosil na ruce a porád se varoval něco si přát, aby to nebyla ňáká daremnost. Už měl chasu vodrostlou a ten prsten porád eště jeho přáni nevydal. Pak už umřel.
Ty děti ani vo tom nevědali, protože von se ani nepochlubil, a tak řikali: „Ba, ten prsten mu dáme sebou do hrobu. S tim prstenem měl ňáky podiuny věci, takovou tajemnost ňákou, možná, že mu ho maminka kedyš dala eště za mladejch let.“
Tak ten ubohej sedlák s tím prstenem se dostal do hrobu, ani nevědal, že to žánej zázračnej prsten nebyl, protože ho ten zlatnik tak vokrad. A se zmahal a zbohatil z jeho ulasni práce bez přáni, bez toho přáňouskyho prstena.

                                   Jech, J. Lidová vyprávění z Kladska. Praha: SNKLHU, 1959.

PŘÁNÍ V PRSTENU

Jednou jeden chalupník oral na poli. Půda tam byla neúrodná, samý kámen, a sedlák si naříkal:
     „Mám jenom nouzi. K ničemu se nemohu dostat.“
     Opodál seděla stará babička a uslyšela, jak sedlák lamentuje. Přišla k němu a povídala:
„Proč se tady bídně dřeš ? Vezmi si sekeru a pusť se rovnou do lesa. Běž tak dlouho, až přijdeš k velikánské jedli. Poraz ji a vypadne ti z ní štěstí.“
Chalupník poslechl, vzal sekeru a vydal se do lesa. Jedli našel, porazil, a jak ji porazil, vyletěl z ní orel. Ten orel snesl vejce a promluvil na chalupníka:
„V tom vejci je tvé štěstí. Rozbij je a vykutálí se ti z něho prsten. Bude to kouzelný prsten. Splní ti tvé přání. Ale dej si pozor, jenom jedno přání ti splní. Proto si všechno dobře rozmysli. Abys pak nelitoval, že sis žádal něco darebného.“
Chalupník vejce rozbil a skutečně se mu z něho vykulil prsten. Dal si jej na prst a vracel se domů. A jak šel, nějak se pomýlil. Dostal se do jednoho města. Uviděl tam zlatnický krám a napadlo ho:
„Mohl bych se tady zeptat zlatníka, jakou má ten prsten cenu.“
    Zlatník vzal prsten do ruky, chvíli jej prohlíží a pak říká: 
    „Ach, co takový prsten! Takových prstenů já mám celý houf. Ty nemají žádnou cenu.“
	„Ale můj prsten je vzácný,“ namítal chalupník. „Může splnit jedno přání.“
	Když to zlatník slyšel, začal jinak hovořit:
    ,,Jak se tak na vás koukám, chodil jste asi někde daleko a jste pořádně ušlý. Podívejte se, zůstaňte u mne přes noc a ráno půjdete domů. Za chvíli stejně bude noc a to bych vám neradil vydávat se s takovým cenným prstenem na cestu. Ještě by vám ho někdo ukradl.“
Chalupník byl opravdu unaven, rád u zlatníka zůstal a nic zlého netušil. Zlatník dělal jakoby nic. Dokonce chalupníka pěkně pohostil. Pozval ho na dobrou večeři, dal přinést nejlepší víno, a když se chalupník nedíval, nasypal mu do vína nějaký prášek. Pak šli spát a chalupník po tom prášku tvrdě usnul. Mohli kolem něho střílet z děla a nic by neuslyšel. A jak tak tvrdě spal, stáhl mu zlatník prsten a navlékl mu na prst jiný, od toho pravého k nerozeznání. Jenže to byl docela obyčejný prsten, a ne kouzelný.
Když se chalupník ráno probudil, první jeho bylo podívat se, jestli se mu to všechno nezdálo. Uviděl prsten a byl spokojen. Rychle vstal a radostně pospíchal domů. Hned ženě říkal:
„Potkalo nás veliké štěstí. Mám prsten, který má v sobě přání. Ale jenom jedno přání. Už se nemusíme bát, že nám bude zle. Stačí povědět, co potřebujeme, a hned se nám to vyplní.“
„To bychom si mohli přát kousek lepšího pole než to, co máme,“ navrhovala žena.
„I jdi, co si myslíš! Pole si můžeme tak jako tak koupit, jestliže budeme poctivě pracovat a vyděláme si trochu peněz. Ale jak jsem ti povídal, přání je v tom prstenu jen jedno. Jakmile bychom jednou něco chtěli, už by byl konec. Musíme si pořádně rozmyslet, co si přát.“
    A tak pracovali pilně celý rok, bída se k nim z ničeho nic otočila zády a peněz jim pomaloučku přibývalo. Po roce povídá chalupník ženě:
	„Vidíš, teď si můžeme sami přikoupit kousek lepšího pole.“
     „Snad bychom si tedy mohli přát nějaký dobytek. Aspoň jednoho koně a dvě krávy.“
    „Co pořád říkáš?“ odporoval chalupník. „To všechno si můžeme koupit jednou sami. Pamatuj si, že v tom prstenu je pouze jedno přání. Schovejme si je na nejhorší časy.“
Tak se to opakovalo rok co rok. Poctivě pracovali, nejdříve si koupili jednoho koně, pak dvě krávy. A vzmáhali se a vzmáhali, až se z chalupníka stal dost zámožný sedlák.
Léta ubíhala, sedlák zestárl. Prsten s tím přáním pořád nosil na ruce a varoval se něco si přát, aby to nebyla nějaká darebnost. Děti mu odrostly a prsten své přání ještě nevydal. Žena mu umřela a pak věděl už jen sám, co prsten v sobě skrývá. Nikomu se s ním nepochlubil. Nakonec sám zemřel. Teď děti nevěděly, co mají udělat s prstenem. Posléze rozhodly:
„Necháme mu ten prsten do hrobu. Pořád s ním dělal nějaké tajnosti. Měl ho rád a ani na okamžik ho nesundal s prstu. Možná že mu ho někdy za mladých let dala maminka.“
Tak si ten prsten odnesl sedlák až do hrobu. Ani se nedověděl, že to nic zázračného nebylo a že mu zlatník vzal ten pravý prsten. Poctivě pracoval a zajistil si slušné živobytí i bez něho.
                                                        Jech, J. Povídá babička povídačku. Praha: SNDK, 1962.